Umberto Eco, Come si fa una tesi di laurea

© Bompiani / RCS Libri S.p.A. – Milan 1977-2014

© 2006, 2014 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba românã

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4930-3

ISBN PDF: 978-973-46-4931-0

ISBN print: 978-973-46-0532-3

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

UMBERTO ECO (n. 1932) a fost, în anii ’60, unul dintre reprezentanții de frunte ai avangardei culturale italiene. A predat la cele mai faimoase universități din lume, devenind Doctor Honoris Causa a peste cincizeci dintre ele. A scris romane devenite în scurt timp celebre, studii de semiotică, estetică și teorie literară și numeroase articole cu teme dintre cele mai diverse. Din opera sa, la Editura Polirom au mai apărut În ce cred cei care nu cred (în colaborare cu Carlo Maria Martini, 2001, 2011), Numele trandafirului (2002, 2004, 2007, 2010, 2011, 2013, 2014), În căutarea limbii perfecte (2002), Misterioasa flacără a reginei Loana (2004), Trei povestiri (în colaborare cu Eugenio Carmi, 2005), Pendulul lui Foucault (2005, 2013), Limitele interpretării (2007), Apocaliptici și integrați. Comunicații de masă și teorii ale culturii de masă (2008), A spune cam același lucru. Experiențe de traducere (2008), Insula din ziua de ieri (2009), De la arbore spre labirint. Studii istorice despre semn și interpretare (2009), Kant și ornitorincul (2010), Cimitirul din Praga (2010, 2011, 2013), Cum ne construim dușmanul (2011, 2013) și Confesiunile unui tânăr romancier (2011).

Introducere

1. Cândva, universitatea era o universitate a elitelor. Se orientau spre ea numai fiii celor ce absolveau o facultate. Cu rare excepții, cine studia avea tot timpul la dispoziție. Universitatea era concepută pentru a fi urmată cu răbdare, un pic de timp pentru studiu și un pic pentru „sănătoasele” petreceri goliardice ori pentru activități în organismele reprezentative.

Cursurile erau prestigioase conferințe, după care studenții cei mai interesați se retrăgeau cu profesorii și asistenții în lungi seminarii, zece, cincisprezece persoane cel mult.

Și astăzi, în multe universități americane, la un curs nu asistă niciodată mai mult de zece sau douăzeci de studenți (care plătesc din greu și au dreptul să „uzeze” de profesor cât vor pentru a discuta cu el). În universități precum Oxford există un profesor, numit tutor, care se ocupă de teza de cercetare a unui grup foarte restrâns de studenți (se poate chiar întâmpla să aibă în grijă doar unul sau doi studenți pe an) și le urmărește activitatea zi de zi.

Dacă situația italiană actuală ar fi la fel, această carte nu și-ar mai avea rostul – chiar dacă unele dintre sfaturile pe care le oferă ar putea să folosească și studentului „ideal” conturat mai sus.

Dar universitatea italiană este în prezent o universitate de masă. Aici ajung studenți din toate categoriile, proveniți de la toate tipurile de școli medii, care se înscriu la filosofie ori la limbi clasice venind de la o instituție tehnică unde n-au făcut niciodată greacă și nici măcar latină. Iar dacă-i adevărat că latina e prea puțin de folos pentru multe tipuri de activitate, ea servește mult celui care face filosofie sau litere.

La anumite cursuri se înscriu mii de studenți. Profesorul cunoaște mai mult sau mai puțin bine vreo treizeci dintre ei, care frecventează regulat cursul, iar cu ajutorul colaboratorilor săi (cu bursă, cu contract) reușește să lucreze oarecum asiduu cu vreo sută. Printre aceștia, există și mulți cu stare, crescuți într-o familie cultă, în contact cu un mediu cultural activ, care-și pot permite călătorii de studii, merg la festivaluri artistice și teatrale, vizitează țări străine. Există, apoi, ceilalți. Studenți care lucrează și își petrec ziua la oficiul de stare civilă al unui orășel cu zece mii de locuitori unde există doar papetării. Studenți care, decepționați de universitate, au ales activitatea politică și urmează un alt tip de formație, dar care mai devreme sau mai târziu vor trebui să se supună obligației de a face teza de licență; studenți foarte săraci care, trebuind să aleagă un examen, calculează costul diferitelor texte cerute și, spunându-și „acesta este un examen de douăsprezece mii de lire”, aleg dintre două examene complementare pe acela care costă mai puțin. Studenți care vin uneori la curs și se străduiesc să-și găsească loc în aula foarte aglomerată; la sfârșit, ar vrea să discute cu profesorul, dar e o coadă de vreo treizeci de persoane și trebuie să ia trenul, pentru că nu se pot caza la un hotel. Studenți cărora nu le-a spus niciodată cineva cum se caută o carte la bibliotecă și la care bibliotecă; adesea nici nu știu că pot găsi o carte la biblioteca din orașul lor sau ignoră cum se obține o legitimație pentru împrumut.

Sfaturile din această carte sunt valabile mai ales pentru ei. Tot așa cum sunt valabile pentru un student de la școala medie superioară care se îndreaptă spre universitate și-ar vrea să înțeleagă cum funcționează alchimia tezei.

Tuturor acestora, cartea vrea să le sugereze cel puțin două lucruri:

–    se poate face o teză merituoasă chiar dacă ne aflăm într-o situație dificilă, care acuză discriminări mai vechi ori mai recente;

–    se poate folosi acest prilej (chiar dacă restul perioadei universitare a fost dezolant ori frustrant) pentru a recupera sensul pozitiv și progresiv al studiului, înțeles nu ca un ansamblu de noțiuni, ci ca o asimilare critică a unei experiențe, ca achiziție a unei capacități (bună pentru viața viitoare) de a identifica problemele, de a le aborda cu metodă, de a le expune potrivit unor anumite tehnici de comunicare.

2. Acestea fiind spuse, trebuie să fie clar că volumul nu vrea să explice „cum se face cercetarea științifică”, nici nu constituie o discuție teoretico-ontică despre valoarea studiului. Cuprinde doar o serie de considerații despre cum se aduce în fața unei comisii de licență un obiect fizic, prevăzut de lege și alcătuit dintr-un anumit număr de pagini dactilografiate, despre care se presupune că are o legătură cu disciplina în care se ia licența și nu-l aduce pe conducătorul științific într-o stare de neplăcută stupoare.

Să fie limpede că această carte nu vă spune ce anume să scrieți în teză. Asta e problema voastră. Cartea vă va spune: 1. ce se înțelege prin teză de licență; 2. cum să vă alegeți tema și să vă organizați timpii de lucru; 3. cum să faceți o cercetare bibliografică; 4. cum să organizați materialul găsit; 5. cum să aranjați teza. Firește, partea cea mai precisă este tocmai aceasta din urmă, deși poate părea cea mai puțin importantă: fiindcă este unica pentru care există reguli oarecum exacte.

3. Tipul de teză la care ne referim aici este cel elaborat în facultățile umaniste. Dat fiind că experiența mea ține de facultățile de litere și filosofie, este firesc ca majoritatea exemplelor să se refere la subiecte ce se studiază în acele facultăți. Dar, în limitele propuse de această carte, criteriile pe care le dau ca sfat sunt valabile și pentru tezele obișnuite de științe politice, pedagogice, drept. Este vorba despre teze istorice sau de teorie generală, și nu de cercetări experimentale și aplicative; modelul ar trebui să funcționeze și pentru arhitectură, economie, comerț și alte facultăți științifice. Dar nu vă încredeți prea mult în asta.

4. În timp ce cartea se pregătește să vadă lumina tiparului, au loc dezbateri privind reforma universitară. Și se vorbește de două sau trei niveluri de licență.

Ne punem întrebarea dacă această reformă va schimba în mod radical însuși conceptul de teză.

Prin urmare, dacă vom avea mai multe niveluri de licență și dacă modelul va fi cel utilizat în majoritatea țărilor străine, atunci situația nu va fi diferită de cea pe care o descriem în primul capitol (I.1). Vom avea, cu alte cuvinte, teze de licență (sau de primul nivel) și teze de doctorat (sau de al doilea nivel).

Sfaturile oferite aici le privesc pe ambele, iar atunci când există diferențe între un tip și altul de teză, ele sunt evidențiate.

În orice caz, să considerăm că tot ce se spune în paginile care urmează s-ar potrivi și în perspectiva reformei și, mai ales, în perspectiva unei lungi tranziții către înfăptuirea unei eventuale reforme.

5. Cesare Segre a citit manuscrisul și mi-a dat unele sfaturi. Cum pe multe mi le-am asumat, iar în privința altora m-am încăpățânat să rămân pe poziție, el nu e responsabil de produsul final. Firește, îi mulțumesc din inimă.

6. Un ultim avertisment. Discuția ce urmează îi privește, evident, pe studenți și pe studente, tot așa cum îi privește și pe profesori, și pe profesoare. Dar cum limba italiană nu prevede expresii neutre pentru indicarea ambelor sexe (americanii folosesc cuvântul person, dar ar fi ridicol să spunem „persoana studentă” sau „persoana candidată”), mă limitez să vorbesc mereu despre student, candidat, profesor și conducător științific, fără ca această uzanță gramaticală să ascundă vreo discriminare sexuală¹.

1. Aș putea fi întrebat de ce n-am folosit atunci mereu studentă, profesoară etc. Pentru că lucram cu amintiri și experiențe personale și astfel mă simțeam mai în largul meu.

I

Ce este o teză de licență și la ce folosește

I.1. De ce trebuie să faceți o teză și în ce constă aceasta

O teză de licență este o lucrare dactilografiată, de mărime medie, variind între o sută și patru sute de foi, în care studentul tratează un subiect referitor la domeniul în care vrea să-și ia licența. Potrivit legii italiene, teza este indispensabilă pentru susținerea licenței1*. După ce a trecut toate examenele prevăzute, studentul prezintă teza în fața unei comisii de licență care ascultă referatul conducătorului științific (profesorul cu care „se face” teza) și/sau al coreferentului ori coreferenților, care aduce/aduc și unele obiecții candidatului; de-aici se declanșează discuțiile, la care iau parte și ceilalți membri ai comisiei. În baza celor spuse de cei doi conducători științifici, ce garantează asupra calității (sau asupra defectelor) lucrării și a capacității pe care candidatul o arată în susținerea opiniilor exprimate în scris, membrii comisiei dau rezultatul. Calculând și media notelor de la examene, comisia acordă tezei o notă, care poate merge de la minimum 66 la maximum 110, cum laude și dreptul de tipărire.

Aceasta este cel puțin regula în aproape toate facultățile umaniste.

Odată descrise caracteristicile „externe” ale lucrării și procedura în care se integrează, n-am spus încă prea multe despre natura tezei. Întâi de toate, de ce universitatea italiană cere, ca o condiție pentru licență, o teză?

Rețineți însă că acest criteriu nu funcționează în majoritatea universităților străine. În unele există diverse niveluri de licență ce pot fi atinse fără teză; în altele există un prim nivel, corespunzător grosso modo licenței noastre, care nu dă dreptul la titlul de „doctor”, dar poate fi atins fie prin aceeași serie de examene, fie printr-o lucrare cu pretenții mai modeste; în altele există diverse niveluri de doctorat care solicită lucrări de o complexitate diferită… Dar, de obicei, adevărata teză este rezervată unui fel de superlicență, doctoratul, căruia i se dedică doar cei care vor să se perfecționeze și să se specializeze în cercetarea științifică. Acest tip de doctorat are diverse nume, dar îl vom indica de-acum încolo printr-o siglă anglo-saxonă de uz aproape internațional, PhD (ce înseamnă Philosophy Doctor, doctor în filosofie, dar desemnează orice tip de doctor în materii umaniste, de la sociolog la profesorul de greacă; în materiile neumaniste sunt folosite alte sigle, ca, de exemplu, MD, Medicine Doctor).

Acestui PhD i se opune însă ceva foarte apropiat licenței noastre și pe care îl vom indica de-acum încolo cu termenul licență.

Licența, în feluritele sale forme, se apropie de exercițiul profesiunii; în schimb, PhD-ul se apropie de activitatea academică, aceasta însemnând că cine obține titlul de PhD mai mult ca sigur va îmbrățișa cariera universitară.

În universitățile de acest tip, teza este întotdeauna de PhD, teză de doctorat, și constituie o lucrare originală de cercetare, prin care candidatul trebuie să demonstreze că este un cercetător capabil să promoveze disciplina căreia i se dedică. De altfel, nici nu se realizează, precum teza noastră de licență, la 22 de ani, ci la o vârstă mai avansată, uneori chiar la 40 sau 50 de ani (chiar dacă există și persoane foarte tinere cu titlul de PhD). De ce atât de mult timp? Fiindcă e vorba de o cercetare originală, la care firește că trebuie luat în calcul și ceea ce-au spus ceilalți cercetători despre subiectul în cauză, dar trebuie mai ales „să se descopere” ceva ce alții n-au spus încă. Atunci când vorbim despre „descoperire”, mai ales în materiile umaniste, nu ne gândim la invenții răsunătoare, precum descoperirea fisiunii atomului, teoria relativității sau un medicament care să vindece cancerul: pot exista și descoperiri modeste, fiind considerat un rezultat „științific” chiar și un nou mod de a citi și înțelege un text clasic, identificarea unui manuscris ce aruncă o nouă lumină asupra biografiei unui autor, o reorganizare și o nouă lectură a unor studii precedente ce duc la afirmarea și ordonarea ideilor exprimate vag în diverse alte texte. În orice caz, cercetătorul trebuie să realizeze o lucrare pe care, teoretic, ceilalți cercetători din domeniu n-ar trebui s-o ignore, și aceasta pentru că spune ceva nou (cf. II.6.1).

Teza în stil italian este de același tip? Nu în mod necesar. De fapt, elaborată la cel mult 22-24 de ani, în timp ce încă se susțin examenele universitare, nu poate reprezenta încheierea unei lungi și reflectate activități de cercetare, proba unei maturități complete. Astfel se explică faptul că există teze de licență (făcute de studenți deosebit de dotați) ce sunt adevărate teze de PhD și altele care nu ating acest nivel. Nici universitatea nu pretinde acest lucru cu orice preț: poate să fie o teză bună, dar nu una de cercetare, ci de compilație.

Într-o teză de compilație, studentul demonstrează doar că și-a făcut, în mod critic, o viziune asupra celei mai mari părți a „literaturii” existente (și deci asupra scrierilor publicate referitor la subiect) și că este capabil să o expună limpede, căutând să lege între ele diversele puncte de vedere, oferind astfel o viziune de ansamblu inteligentă, poate utilă din punct de vedere informativ și unui specialist în domeniu care nu a făcut niciodată studii aprofundate asupra acelei teme.

Iată, prin urmare, un prim avertisment: se poate face o teză de compilație sau o teză de cercetare; o teză de „licență” sau o teză de „PhD”.

O teză de cercetare este întotdeauna mai lungă, mai obositoare și necesită o implicare mai mare; o teză de compilație poate fi și lungă, și obositoare (există lucrări de compilație ce au necesitat ani și ani), dar de obicei poate fi realizată în cel mai scurt timp și cu cel mai mic risc.

Asta nu înseamnă însă că studentul care face o teză de compilație își blochează drumul spre activitatea de cercetare; compilația poate constitui o dovadă de seriozitate din partea tânărului cercetător care, mai înainte de a începe să cerceteze cu adevărat, vrea să-și clarifice anumite idei, documentându-se riguros.

Pe de altă parte, există teze ce se pretind a fi de cercetare, dar, de fapt, sunt făcute în pripă, și sunt teze proaste, care îl irită pe cititor și nu-l mulțumesc deloc pe cel care le face.

Ca atare, alegerea între teza de compilație și teza de cercetare este legată de maturitatea, de capacitatea de muncă a candidatului. Adesea – din nefericire –, ea este legată și de factori economici, fiindcă nu încape nici o îndoială că un student care lucrează are mai puțin timp, mai puțină energie și, evident, mai puțini bani ca să se dedice activității de cercetare (ce implică deseori achiziționarea de cărți rare și costisitoare, călătorii în mari orașe universitare ori vizitarea unor biblioteci străine etc.).

Din păcate, în această carte nu se vor putea da sfaturi de ordin economic. Până nu demult, în toată lumea, universitatea era apanajul studenților bogați. Nici nu se poate spune că, în prezent, simpla existență a burselor de studiu, a burselor de călătorie, a fondurilor pentru continuarea studiilor în universități străine ar rezolva problema pentru toți. Ideal ar fi o societate mai dreaptă, în care studiul să devină o activitate plătită de stat, în care cel ce are într-adevăr vocația studiului să fie plătit și să nu fie necesar ca toți să aibă cu orice preț acel „petic de hârtie” pentru a-și găsi un loc de muncă, a obține o promovare, a-i depăși pe alții printr-un concurs.

Dar universitatea italiană, și societatea pe care aceasta o reprezintă, este pentru moment așa cum e; nu ne rămâne așadar decât să ne dorim ca studenții din orice clasă socială să poată frecventa cursurile fără a se supune la sacrificii împovărătoare și să începem prin a explica în câte feluri se poate face o teză corespunzătoare, calculând timpul avut la dispoziție, efortul, precum și propria vocație.

I.2. Cine este interesat de această carte

Așa stând lucrurile, trebuie să ne gândim că există mulți studenți constrânși să facă o teză pentru a-și lua diploma cât mai rapid și a accede măcar la acel nivel mai înalt pentru care s-au înscris la universitate. Unii dintre acești studenți au și 40 de ani. Ei ne vor cere, deci, instrucțiuni despre cum se face o teză de licență într-o lună, astfel încât să ia o notă oarecare și să termine universitatea. Trebuie să spunem în mod hotărât că această carte nu este pentru ei. Dacă acestea sunt exigențele lor, dacă sunt victimele unei ordini de drept paradoxale ce-i constrânge să-și ia diploma pentru a rezolva chestiuni economice dificile, vor trebui întâi de toate să facă două lucruri: 1. să investească o sumă rezonabilă pentru a pune pe cineva să le facă teza; 2. să copieze o teză făcută cu câțiva ani mai înainte la o altă universitate (nu este admis să se copieze o teză deja publicată, fie și într-o limbă străină, deoarece, dacă profesorul este cât de cât informat, ar trebui să știe de existența ei; dar dacă se copiază la Milano o teză făcută în Catania, există posibilități rezonabile de a scăpa nepedepsit; firește, trebuie să te informezi dacă înainte de a preda la Milano conducătorul științific al tezei nu a predat cumva și în Catania; în aceste condiții, chiar și copierea unei teze implică un demers de cercetare inteligent).

Este limpede că ambele sfaturi sunt ilegale. Ar fi ca și când ai spune „dacă te prezinți rănit la punctul de prim ajutor și medicul nu vrea să te consulte, pune-i cuțitul la gât”. În amândouă cazurile e vorba de acte disperate. Sfatul nostru a fost dat cu titlu de informare, spre a sublinia că această carte nu pretinde să rezolve gravele probleme de structură socială și de ordine de drept existente.

Volumul se adresează, așadar, celui care (fără a fi milionar și a avea la dispoziție zece ani pentru a-și lua licența după ce a călătorit în întreaga lume), având posibilitatea rezonabilă de a se dedica măcar câteva ore pe zi studiului, vrea să pregătească o teză care să-i dea o anumită satisfacție intelectuală, să-i servească și după licență; și, astfel, odată fixate limitele propriei implicări, fie ele și modeste, vrea să elaboreze o lucrare serioasă. Se poate alcătui la modul serios și o colecție de figurine: e suficient să-ți fixezi subiectul, criteriile de catalogare și limitele istorice ale colecției. Dacă te decizi să nu mergi mai departe de 1960, foarte bine, întrucât din ’60 până în prezent există toate tipurile de modele. Va exista întotdeauna o diferență între această colecție și Muzeul Luvru, dar decât să faci un muzeu mai puțin serios, mai bine să realizezi o colecție riguroasă cu imagini de fotbaliști din 1960 până în 1970.

Acest criteriu este valabil și pentru o teză de licență.

I.3. La ce folosește o teză și după licență

Există două moduri de a redacta o teză care să servească și după licență. Primul este acela de a face din ea începutul unei cercetări mai ample, ce va continua și în anii următori, dacă ai, firește, posibilitate și disponibilitate pentru așa ceva.

Dar există și un al doilea mod, astfel încât un director al unei firme de turism local să fie ajutat în profesia sa și de faptul că a elaborat o teză despre „De la Fermo și Lucia la Logodnicii ”. De fapt, a face o teză înseamnă: 1. a identifica o temă precisă; 2. a strânge documente despre acea temă; 3. a ordona aceste documente; 4. a reexamina la prima mână subiectul în lumina textelor adunate; 5. a da o formă unitară tuturor reflecțiilor precedente; 6. a face astfel încât cine citește să înțeleagă ceea ce s-a spus și să poată, la nevoie, să găsească aceleași surse spre a relua subiectul pe cont propriu.

A face o teză înseamnă, așadar, a învăța să-ți pui ordine în propriile idei și să aranjezi datele: este o experiență de activitate metodică; a construi, cu alte cuvinte, un „obiect” care, în principiu, să folosească și altora. Practic, nu interesează atât de mult subiectul tezei, cât experiența de lucru pe care o presupune. Cine a știut să se documenteze bine asupra dublei redactări a romanului lui Manzoni va ști apoi să adune metodic datele ce-i vor servi pentru firma de turism. Autorul acestei cărți a publicat între timp vreo zece volume pe diverse teme, dar dacă a reușit să le facă pe ultimele nouă este pentru că a fructificat în principal experiența primului volum, o reelaborare a tezei de licență. Fără acea primă lucrare, nu aș fi învățat să le fac pe celelalte; și fără ca alții să simtă, în bine sau în rău, modul în care a fost făcută prima. Cu timpul, devenim poate mai puțin naivi, cunoaștem mai multe lucruri, dar modul în care vom lucra asupra cunoștințelor pe care le avem va depinde întotdeauna de modul în care au fost cercetate la început multe lucruri despre care nu știam nimic.

La limită, a face o teză este ca și cum ți-ai antrena memoria. La vârsta senectuții avem o memorie bună doar dacă am exersat-o de tineri. Nu contează dacă asta s-a întâmplat învățând pe de rost componența tuturor echipelor din serie A, poeziile lui Carducci sau lista împăraților romani de la Augustus până la Romulus Augustus. Desigur, dat fiind faptul că memoria trebuie exersată, este mai bine să învățăm ceea ce ne interesează și ne este folositor: dar uneori și învățarea unor chestiuni inutile constituie un bun antrenament. Astfel, chiar dacă este mai bine să facem o teză despre un subiect care ne place, aspectul este secundar în raport cu metoda de lucru și experiența rezultată.

De altfel, pentru a lucra bine, nici un subiect nu este cu adevărat stupid: dacă lucrezi bine, se pot trage concluzii utile și dintr-un subiect aparent tangențial sau marginal. Marx nu și-a făcut teza în economie politică, ci despre doi filosofi greci precum Epicur și Democrit. Și n-a fost un accident. Poate că Marx era capabil să mediteze la problemele istoriei și ale economiei cu forța sa de teoretizare pe care o știm bine tocmai pentru că a învățat să reflecteze la filosofii săi greci. Ținând cont că atât de mulți studenți încep cu o teză foarte ambițioasă despre Marx și sfârșesc apoi la biroul personal al marilor întreprinderi capitaliste, este necesar să se revadă conceptele cu privire la utilitatea, actualitatea și cantitatea de muncă solicitată de subiectele de teză.

I.4. Patru reguli clare

Sunt situații când candidatul își face teza pe marginea unui subiect impus de conducătorul științific. Ele trebuie evitate.

Evident, nu facem aici aluzie la situațiile în care candidatul este sfătuit de profesor. Mai curând, la cele în care vina este a acestuia din urmă (vezi subcapitolul II.7, „Cum evitați să fiți exploatați de conducătorul științific”) sau a candidatului, lipsit de orice interes și dispus să facă totul de mântuială numai să termine mai repede.

Noi, însă, ne vom ocupa de cazurile în care candidatul este motivat, iar profesorul dispus să-i înțeleagă exigențele.

În astfel de situații, există patru reguli pentru alegerea temei:

1.   Să răspundă intereselor candidatului (să fie legată de tipul de examene date, de lecturile sale, de lumea sa politică, culturală sau religioasă).

2.   Sursele la care recurge să poată fi ușor de procurat, adică accesibile material candidatului.

3.   Sursele la care apelează să fie ușor de folosit, adică accesibile cultural candidatului.

4.   Tabloul metodologic al cercetării să fie accesibil experienței candidatului.

Spuse astfel, aceste patru reguli par să fie banale și să se rezume la regula „vrei să faci o teză, atunci trebuie să te limitezi la o lucrare pe care ești capabil să o realizezi”. Ei bine, chiar așa este, și există cazuri de teze eșuate în mod lamentabil tocmai fiindcă nu s-a știut să se pună încă de la început problema în acești termeni foarte clari².

Capitolele următoare vor încerca să ofere unele sfaturi despre modul cum se poate face o teză.

1* Este evident că multe dintre considerațiile de acest gen ale autorului pot să nu aibă relevanță pentru cititorul român, din motive care țin de sistemul de învățământ în funcțiune în Italia și la noi; dar tot atât de adevărat este că astfel de considerații ne sunt esențiale în ceea ce privește utilitatea teoretică și practică a modelului propus de Umberto Eco. Prin urmare, cititorul este avertizat să-și extragă informațiile, comparând și/sau adaptând cazurile specifice descrise cu cele din universitatea românească. Sistemul de notare, spre exemplu, prezentat puțin mai jos, este complet diferit în învățământul italian, dar este probabil mai apropiat de cel anglo-american. Desigur, traducătorul ar fi putut să fie tentat să facă el însuși aceste adaptări, însă atunci discursul lucrării ar fi avut de suferit, uneori chiar în substanța sa. Am făcut totuși trimiteri, cu evidentă parcimonie, numai acolo unde acestea s-au impus necondiționat (n.tr.).

2. Am putea adăuga și o a cincea regulă: ca profesorul să fie cel potrivit. Există candidați care, din motive de simpatie sau de lene, vor să lucreze cu profesorul de la materia A, dar teza ține de fapt de materia B. Profesorul acceptă (din simpatie, din vanitate sau din neatenție) și pe urmă nu este capabil să urmărească teza.